![Михайло Горинь](/media/CACHE/images/images/Mykhailo_Horyn/94a3fbafffc538fe0c51adeb88150f6b.jpg)
Михайло Горинь
17 червня 1930 р. с. Кнісело Жидачівського повіту Львівського воєводства
13 січня 2013 р. м. Львів
Правозахисник, дисидент, політв'язень, депутат Львівської обласної рад, Народний депутат України І-скликання
Біограма
Народився 17 червня 1930 року в селі Кнісело Жидачівського повіту Станиславівського воєводства (нині Львівського району Львівської області).
Батько Микола Горинь був головою місцевого товариства "Просвіта" й членом Організації українських націоналістів. Мати Стефанія - з дому Грек.
Через участь батька в українському підпіллі на початку грудня 1944 року родину Горинів заарештували органи НКВС та відправили на заслання в Сибір. Під час етапування Гориням завдяки допомозі охорони вдалось втекти. Після цього до весни 1945 року родина жила в підпіллі. Згодом Михайло Горинь разом із родичами замешкав у місті Ходорів.
З 1949 по 1955 років навчався на відділенні логіки та психології Львівського університету. 1953 року на деякий час його відсторонили від навчання за відмову вступити в комсомол. В цей період підтримував контакт з українським підпіллям, виготовляв і розповсюджував листівки.
Наступні роки учителював в різних школах Дрогобицького району. З 1961 року займався науковою діяльністю, зокрема, організував при Львівському заводі автонавантажувачів першу в СРСР експериментальну науково-практичну лабораторію психології і фізіології праці.
Того ж часу почались перші контакти Михайла Гориня з шістдесятниками. У 1963 році виступив як один із фундаторів Львівського клубу творчої молоді "Пролісок".
Заарештований 26 серпня 1965 року за "антирадянську агітацію і пропаганду". 18 квітня 1966 року на закритому засіданні Львівський обласний суд засудив Михайла Гориня на 6 років таборів суворого режиму. Вирок відбував у мордовських таборах, але за поширення самвидаву серед в'язнів у липні 1967 р. Зубово-Полянський районний суд присудив йому 3 роки ув'язнення у Владимирській тюрмі.
26 серпня 1971 р. вийшов на свободу й оселився у Львові. Незабаром переїхав до Рівненської області, де влаштувався машиністом на будівництві хімкомбінату. Увесь цей час він залишався політично активним, брав участь в роботі Української Гельсінської групи.
3 листопада 1981 р. був удруге заарештований. Попри оголошене ним голодування та пов'язаний із цим серцевий напад, 25 червня 1982 р. був засуджений на 10 років позбавлення волі в таборах особливо суворого режиму та 5 років заслання. Покарання відбував у таборі особливо суворого режиму у селі Кучино Чусовського району Пермської області. Через велику кількість захворювань (запалення нирок, гіпертонія, аритмія, інфаркт міокарда) 28 листопада 1986 р. М. Гориня етапували до Львова, де його наздогнав другий інфаркт. Через це потрапив до лікарні, після виходу з якої знову був змушений їхати на Урал. 2 липня 1987 р. був помилуваний.
Відразу після звільнення повернувся до політики й узяв участь у створенні УГС та НРУ. Напередодні виборів до Верховної Ради УРСР в березні 1990 року один із трудових колективів Залізничного району Львова висунув Михайла Гориня кандидатом на посаду Народного депутата України від Залізничного виборчого округу м. Львова. У 1-му турі, який відбувся 4 березня, Михайло Горинь набрав 70,72 % голосів виборців і отримав депутатський мандат, який обіймав до травня 1994 року.
У квітні 1990 р. став одним із фундаторів Української республіканської партії (УРП). Паралельно залишався головою Секретаріату НРУ, який на той час ще не був партією. 28 лютого 1992 р. це дало йому, членові Проводу УРП, змогу стати співголовою НРУ. Але вже незабаром Михайло Горинь залишив лави НРУ. 1 квітня 1992 р. він був обраний головою УРП. Цю посаду обіймав до 21 жовтня 1995 р., коли став почесним головою партії.
Незабаром М. Горинь вступив у конфлікт із елітою УРП, через що 15 березня 1997 р. був виключений із лав партії. Після цього разом із однодумцями створив Республіканську християнську партію (РХП), в якій до дати смерті обіймав посаду почесного голови.
З 19 травня 2000 р. по 20 серпня 2006 р. працював головою Української Всесвітньої Координаційної Ради.
Згодом відійшов від активної політичної діяльності.
Помер Михайло Горинь 13 січня 2013 року. Похований на полі 67 Личаківського цвинтаря.
Спогади
Оповідач: | Михайло Горинь |
Місце запису: | м. Львів |
Дата інтерв'ю: | 20 жовтня 2010 р. |
Інтерв'юер: | Анна Шиманська |
Транскрипція: | Роксолана Попелюк |
Джерело: | Архів проєкту "Локальна історія" |
Я особисто народився у 1930-му році у селянській родині. Батько був людиною освіченою, багато дуже читав книжок і таке інше. І тоді коли я став учнем у дитячому садочку це була польська влада. І в 1935-36-му році мені було 6 років. І ось значить приїжджали представники із Львова. То була польська влада і зі Львова приїжджали наші інтелігенти і завжди опитували таких дітей. Ну десь я до того мав відношення, питалися, приходили та й зустрілися з тим хлопчиком п'ятирічним. "Синочку скажи, а скільки тобі років?". "П'ять", він сказав п'ять... "- Кого ти любиш? - Україну". П'ятирічний. "- А кого ти не любиш? -Москалів і поляків". З того часу, у 1935 році я п'ятирічна дитина перший раз виступив з політичним прагненням по відношенні до наших політичних противників. До 39-го року я ходив в школу, то була Польща. І в школі там було трошки української мови і польської мови зокрема. І там були поляки початково директорами. Був директор і пані директорова, бо вони вимагали вивчення польської мови, польської мови. Ну власне каже вивчення це польською мовою до 39-го року, Польща була розбита і в 40-му році прийшли німці і одночасно з цим в нас піднялися певні погляди в ставленні до німців. "А можливо ті німці допоможуть нам". Але виявилося що поміж ними було багато незручностей і вона в 1942-му році наша інтелігенція, наша молодь в 42-му році утворили нелегальну українську політичну організацію. І в 42-43-му році Українська Повстанська Армія і ця Українська Повстанська Армія це було щось найбільш священне, найбільш колоритне, найбільш авторитетне. Я був захоплений, я бачив українських партизан в УПА, йшли через наше село, прийшли, та військова частина, може 2 тисячі українських представників УПА. Ми були захоплені, ми то добре пам'ятаємо. От такі ситуації були.
Ну але власне той період був зв'язаний із певними труднощами про які... Супроводжувалися певною боротьбою політичною, боротьбою із німцями політичною боротьбою в 44-му році, уже із приїздом червоної армії. І таким чином наша боротьба була найцікавішою... Ми воювали раніше проти поляків і проти німців, і в 44-му, в 43-44-му утворилася УПА, яку ви добре знаєте. А на чолі УПА був відомий вам Роман Шухевич. Унікальна особистість, я захоплений був тою людиною і до 1950-го року той чоловік проявив себе як надзвичайно великий талант. І я в своїх виступах, в різних країнах говорив про те, що якщо був видатний, видатна особистість, то це Роман Шухевич, його героєм треба зробити... Унікальна особистість у 1950-му і її треба підтримати всіляко в боротьбі проти московської влади. Були от такі ситуації. І я вважав, що найвидатніший... Критично так поставився не зовсім гостро, я не заперечував проти Бандери, але завжди говорив про те, що найвидатнішою особистістю політичною, то це був Роман Шухевич.